Vakciny

1977 – eradikace viru vario1y díky vakcinaci vakciniálním virem.
250  rnilionů lidí je chronicky infikováno virem hepatitidy B. . Malárií onemocní ročně 200 milionů lidí, 1-2 miliony jich umírá. Odhaduje se, že 10 - 20 mil. lidí je infikováno HIV.

Aktivní a pasívní ímunízace: (obr.1)
Pasivní imunizace:
	Předem vytvořené Ab jsou přeneseny do příjemce. To se může stát při přenosu Ab z matky na plod, nebo injekcí imunního séra příjemci. Injekce koňského antiséra se dává při podezření na tetanus, pasivní imunizace je rutinně užívána u botulismu záškrtu, hepatitidy a vztekliny. Pasivně podaná séra poskytují ochranu proti hadímu uštknutí.
	Při imunizaci heterologními séry může antiizotypová odpověď produkovat IgE Ab, což může vést k anafy1aktickému šoku. Ukládáním imunních komplexü může vyvolat hypersenzitivní reakci III typu.

Aktivní imunizace:
	Se dosáhne přirozenou infekcí nebo uměle vakcinací. Při vakcinaci je důležitá úloha paměťových buněk v imunitě, která souvisí s inkubační dobou patogenu. V případě chřipky, která má velmi krátkou inkubační dobu, se příznaky nemoci už rozvíjejí v době, kdy se paměťové buňky teprve aktivují. Účinná ochrana proti chřipce proto závisí na udržení vysoké hladiny neutralizačních Ab opakovanou imunizací. U patogenü s dlouhou inkubační dobou není přítomnost Ab v době infekce nezbytná. Např. poliovirus potřebuje více než 3 dny k infekci CNS. Inkubační doba poskytuje paměťovým buňkám dost času k vývoji Ab odpovědi. Proto je u vakcíny proti polio důležitá indukce imunologické paměti.
	Vakcíny, které mají indukovat humorální imunitu musí obsahovat imunodominantní B epitopy. Kromě toho musí taková vakcinace brát v úvahu i lokalizaci potenciálního patogena tak, aby mohl být příslušnými Ab izotypy dostižen. Např. při imunizaci proti kapavce je třeba produkovat sekrečni IgA blokující přilnutí bakterií k slizničním buňkám. Injekčně podané vakcíny indukují tvorbu zejména TgM a IgG Ab, nikoli sekrečního IgA. Proto musí být vakcina aplikována na sliznice a vydržet zde dostatečně dlouhou dobu.
	U některých typů infekcí je důležitější buněčná imunita. Proto musí příslušná vakcína aktivovat T buňky. Vzhledem k tornu, že T epitopy jsou interní, hydrofobní a. lineární peptidy, musí být vakcína zpracována buňkami prezentujícími Ag a prezentována ve spojení s MHC II molekulami. K aktivaci Tc buněk musí být vakcína schopná replikace v hostitelových buňkách a její peptidy jsou prezentovány s MHC I. Z těchto důvodů jsou k indukci buněčné imunity nejvhodnější atenuované vakciny. Přitom je třeba si uvědomit, že imunodominantní epitop pro jednoho jedince nemusí být imunodominantní pro jiného jedince exprimujícího jiný haplotyp MHC molekul.

Atenuované virové a bakteriální vakcíny:
	Atenuace mikrobů znamená ztrátu patogenity, avšak uchování schopnosti omezeného růstu v hostiteli. Atenuace bývá, dosaženo kultivací patogenních kmenü bakterií nebo virů v abnormálních kultivačních podmínkách. Dlouhodobá kultivace v těchto podmínkách vede k selekci mutant, které jsou lépe přizpůsobeny k rüstu v abnormálních podmínkách a proto špatně rostou v přírodním hostiteli. 
	Např: atenuovaný kmen Mycobakterium bovis zvaný Bacillus Calmette-Guerin (IBCG) byl získán kultivací M. bovis v mediu obsahujícím zvýšenou koncentraci žluči. Po 13 letech se bakterie adaptovaly na toto medium a staly se atenuovanými, takže mohly být užity jako vakcína proti tuberkulóze.
	Poliovirus užitý v Sabinově vakcíně byl získán pasážováním v buňkách opičích ledvin.
	Výhodou atenuovaných vakcín je, že díky určité perzistenci v organismu nevyžaduji opakovanou imunizaci a jsou zvláště vhodné pro indukci buněčné imunity(obr.2).
	Hlavní nevýhodou atenuovaných vakcín je možnost jejich reverze na virulentní formu. Např. u Sabinovy vakciny, je frekvence této reverze 4 z miliónu.
	Techniky genového inženýrství poskytují možnosti selektivního odstranění genů virulence, což vylučuje reverzi na virulentní kmeny.

Inaktivované virové a bakteriální vakcíny:
	Tyto vakcíny se připravují tepelnou nebo chemickou inaktivací patogena tak, aby nebyl schopen se replikovat v hostiteli. Je důležité, aby se při inaktivaci udržela struktura povrchových epitopů. Tepelná inaktivace často vede k denaturaci proteinů, lepší je chemická inaktivace formalínem nebo alkylačními látkami. Mrtvé vakcíny vyžadují opakování imunizace, aby se udržel imunní stav jedince. Kromě toho tyto vakcíny indukují převážně humorální imunitu.

Purifíkované makromolekuly jako vakcíny:
	Některé nevýhody předchozích typů vakcín mohou být vyřešeny užitím Vyčištěných makromolekul k imunizaci. Polysacharidové vakciny jsou limitovány jejich neschopností aktivovat TH buňky. Aktivují B buňky pouze k produkci IgM protilátek. Tato nevýhoda se obchází konjugací polysacharidu  k proteinovému nosiči. Např. u vakciny proti Haemophilus influenzae je kapsulární polysacharid kovalentně navázán na tetanícký toxoid. Získaný konjugát je imunogennější než samotný polysacharid a aktivuje TH buňky.

Rekombinantní vakciny:
	Řada genů virových, bakteriálních a protozoálních patogenü byla úspěšně klonována a použita k vývoji vakcín. První rekombinantní vakcína vyzkoušená u lidi byla vakcína proti hepatitidě B. Základem vakcíny byl vyklonovaný gen pro hlavní povrchový antigen viru (HBsAg) V kvasinkových buňkách. Další rekombinantní vakciny zahrnují beta subjednotku cholerového toxinu, cirkumsporozoitový Ag Plasmodium malaríae a glykoproteinový membránový Ag EB viru. Nevýhodou takto získaných proteinových nebo glykoproteinových vakcín je to, že jsou zpracovávány jako exogenní antigeny a proto neaktivují TC buňky. 

Rekombinantní vektorové vakcíny:
	Využívají možnosti vložit geny pro hlavní antigeny virulentních patogenů do atenuovaných virů či bakterií. Atenuovaný mikroorganismus slouží jako vektor, který se replikuje v hostiteli a exprimuje genové produkty patogena. Jako vektory slouží virus vakcinie, atenuovaný poliovirus, atenuované kmeny salmonel nebo BCG. Např. virus vakcinie obsahující asi 200 genů, může nést několik tuctů cizích genů aniž by ztratil schopnost infikovat hostitelské buňky a množit se v nich. Jestliže je cizí genový produkt exprirnovaný vakcinií virový obalový protein, je vložen do membrány infikované buňky a indukuje jak T buněčnou, tak humorální imunitu(obr.3).
	Rekombinantní vakcína, ve které byly geny Vibrio cholerae vloženy do vektora Salmonella typhimuriurn  využívá toho, že salmonela infikuje mukózní povrchy a indukuje produkci sekrečního IgA.

Syntetické peptidové vakcíny:
	I když jsou B epitopy většinou tvořeny terciární konfigurací proteinu, ukázalo se, že není vyloučeno užití lineárních peptidů jako vakcín. Jednou z metod hledání imuodominantních epitopů bylo testování různých peptidů odvozených z primární struktury antigenu na reaktivitu s protilátkami jedinců imunních proti dannému patogenu. Takové peptidy byly nalezeny např. u viru hepatitidy B. Naproti tornu irnunodominantní T epitopy představují vnitřní amfifatické lineární peptidy.

Multivalentní sub jednotkové vakciny: (obr.4)
	Nevýhodou syntetických a rekombinantních vakcín je to, že jsou málo imunogenní a indukuji většinou pouze humorální odpověď. Proto je snaha připravit vakcíny obsahující imunodominantní B i T epitopy. Jedním z přístupů je příprava komplexů, ve kterých je antigen navázán na protilátku vázanou na pevný nosič. Volbou vhodných monoklonálních Ab je možno navázat do komplexu T i B imunodominantní epitopy.
	Jiným přístupem je užití detergentu k inkorporaci proteinových nebo peptidových Ag do lipidických rněchýřků (liposomů), imunostimulujících komplexü (ISCOM) nebo proteinových micel. Micely jsou tvořeny smícháním proteinů v detergentu a následným odstraněním detergentu. Jednotlivé proteiny se orientují svými hydrofilními zbytky směrem k vodnému prostředí a hydrofobními dovnitř. Liposomy obsahující proteinové antigeny se připravují smícháním proteinů se suspenzí fosfolipidů. Proteiny jsou inkorporovány do fosfolipidové dvojvrstvy hydrofilními zbytky ven. 
	ISCOM se připravují smícháním proteinu s detergenten a glykosidem zvaným Qui1 A, který tvoří micely interagující s Ag. Protein nebo peptid je pak exprimován jako multivalentní komplex na povrchu micel.
	Kromě zvýšené imunogenity liposomi a ISCOM vnášejí Ag do buněk a proto mohou indukovat buněčnou imunitu.

Antiidiotypové vakcíny:
	Umožňují připravit vakcíny proti nebezpečným patogenům, aniž by byl člověk exponován jakékoli jejich složce. Antiidiotypové vakcíny, nesoucí vnitřní obraz epitopů na glykoproteinu gp 120, kterým se virus HIV výže na CD4 receptor, se v současné době vyvíjí.

Protiinfekční imunita

Virové ínfekce (obr. 5) 
	Protilátky k virovým povrchovým Ag jsou důležité pro zábranu šíření viru během akutní infekce a v ochraně před reinfekcí.
	Viry se adsorbují na specifické receptory na hostitelských buňkách. Pro virus chřipky je to kyselina sialová, rinoviry se váží na intercelulární adhezivní molekuly, receptorem pro EB virus je komplementový receptor typu 2.
	Neutralizace viru znamená vazbu Ab na virový epitop, kterým se virus váže na buněčný receptor. V některých případech neutralizační Ab blokuji fúzi virového obalu s plazmatickou membránou nebo tzv. odpláštění. Ab spolu s komplementem může způsobit lýzu obalených virů, aglutinovat virové částice a opsonizovat je.
	Pokud už došlo k virové infekci, nbývá na významu buněčná protivirová  imunita. Aktivované TH buňky produkují řadu cytokinů, které přímo či nepřímo ovlivňují virové množení. IFNg působí přímo navozením antivirového stavu v buňce. Nepřímo aktivuje NK buňky, které hraji významnou roli během prvních dní než se vyvine specifická CTL odpověď. U většiny virových infekcí se CTL aktivita objevuje za 3-4 dny po infekci a vrcholí asi týden po infekci. Pak klesá. CTL ničí infikované buňky a tím i virus, který se “ nich replikuje. Úloha jednotlivých imunitních mechanismů v obraně proti danné virové infekci se prokazuje adoptivními přenosy imunity.

Způsoby, jakými viry obcházejí obranné mechanismy hostitele:
	Řada virů průběžně mění své antigeny. Např. virus chřipky kontinuálně mění svou antigenní strukturu, občas vznikají- zcela nové infekční kmeny, které vyvolávají chřipkové epidemie. U viru HIV je mutační rychlost ještě 65x vyšší než u viru chřipky.
	Řada virů způsobuje generalizovanou imunosupresi (virus příušnic, EB virus, cytomegalovirus a HIV). Imunosuprese je způsobena přímým cytolytickým působením viru na lymfocyty nebo makrofágy, nebo nepřímo jako výsledek lymfokinové nerovnováhy. Např. nedávno bylo ukázáno, že EBV genom obsahuje gen homologní s genem pro IL-10. Protože IL-10 potlačuje produkci lymfokinů TH1 subpopulací (IL-2 a IFNg), předpokládá se, že genový produkt EBV by mohl mít podobné účinky.

Virus chřipky:
	Pandemié chřipky v letech 1918 - 1919 zabila 20 milionů lidí. V některých oblastech (Aljaška, ostrovy v Pacifiku) zemřela více než polovina populace.
	Viriony obsahující 8 segmentů jednovláknové RNA jsou obklopeny lipoproteinovým obalem obsahujícím dva důležité glykoproteiny, hemaglutinin  (HA) a neuraminictázu (NA). Hemaglutinin zodpovídá za připojení viru k hostitelskó buňce. Neuraminidáza štěpí kyselinu sialovou a její aktivita zřejmě souvisí s pučením viru z infikovaných buněk (obr.6)
	Výraznou vlastností chřipkových virů je jejich antigenní variabilita. Virus může tak změnit své povrchové antigeny, že imunita po jedné epidemii neposkytuje téměř žádnou ochranu proti další epidemii. Antigenní změny jsou podmíněny dvěma odlišnými mechanismy:
-	Antigenní drift: zahrnuje série spontánních bodových mutací vedoucích k menším změnám v HA a NA.
-	 Antigenní shif: vede k náhlému vzniku nového subtypu nesoucího výrazně odlišný HA a NA. Každý antigenní shift nalézá populaci imunologicky nepřipravenou což vede k chřipkové pandemii. Mezi pandemiemi prodělává chřipkový virus změny atigenního driftu, které způsobují rozdíly mezi kmeny. Akumulace bodových mutací může vést ke vzniku nového kmene, schopného uniknout imunitní eliminaci.
	Antigenní shift je zřejmě důsledkem genetické výměny mezi lidskými a zvířecími chřipkovými viry. Je to možné díky segmentovanému genomu těchto virů při společné infekci jedné buňky.

Odpověď hostitele na chřipkovou infekci:
	Humorální protilátky chrání před reinfekcí a jsou kmenově specifické. Neutralizační Ab blokující virovou infektivitu mají vrchol za několik dnů po infekci, během dalších 6 měsíců poklesnou, ale zůstávají přítomny po několik let. Zdá se však, že nepodmiňují uzdravení, protože pacienti s agamaglobulinemií se mohou uzdravit z chřipkové infekce. Neutralizační Ab mají významnou roli v rezistenci před reinfekcí stejným kmenem.
	CTL se vyvíjejí během 3-4 dnů po infekci a vrcholí 8. den. Pak mizí. Na. rozdíl od protilátek jsou CTL zkříženě reaktivní, někdy zabíjejí cílové buňky infikované kterýmkoli subtypem chřipky A. To je výhodné z hlediska vakcinace, ale vakcína musí být infekční a schopná se replikovat v hostitelských buňkách. Jedním z Ag rozpoznávaných CTL je virový nukleoprotein, což je vnitřní Ag virionu.

Bakteriální infekce:
	V	imunitě proti bakteriím, které nerostou intracelulárně se uplatňují protilátky, DTH je důležitá pro intracelulární patogeny.
	Infekce extracelulárními bakteriemi indukuje tvorbu humorálních Ab, které jsou sekretovány plazmatickými buňkami v regionálních lymfatických uzlinách a v submukóze respiračního a gastrointestinálního traktu. Protilátky spolu s C3b složkou C´ fungují jako opsoniny a zvyšují fagocytözu bakterií. Protilátková aktivace komplementového systému indukuje lokalizovanou produkci efektorových molekul napomáhajících vývoji zánětlivé reakce. Např. anafylatoxiny indukují lokální degranulaci žírných buněk a tím vazodilataci a diapedézu lymfocytů a neutroflů. Gramnegativní bakterie jsou komplementem lýzovány. Protilátky také mohou neutralizovat bakteriální endo či exotoxiny (obr.7). Infekce bakteriemi schopnými růst ve fagocytárních buňkách indukuje buněčnou imunitní odpověď, zvláště DTH. Z uvolněných lymfokinů je významný zejména IFNg‚ který aktivuje makrofágy k efektivnějšímu zabíjení intracelulárních patogenů.

.Jak bakterie unikají obranným mechanismům hostitele:
	Některé bakterie mají mechanismy zvyšující jejich schopnost kolonizovat slizniční povrchy. Např.:Neisseria  a hemofily sekretují proteázy, které štěpí sekreční IgA na Fab a Fc fragmenty, které mají menší poločas a nejsou schopné aglutinovat mikroby. Pili Neisseria qonorrhoae, kterými se bakterie přichycuje k epiteliálním buňkám, vykazují velkou antigenní variabilitu. Proteinová složka pili nazvaná pilin je kódována úsekem obsahujícím kromě dvou expresních genů 10—20 spících genů, jejichž úseky mohou rekombinovat s úseky expresních genů. Kontinuální změny v pilinu umožňují Neisseriím unikat neutralizačním protilátkám.
	Pouzdra některých streptokoků bráni fagocytóze. Mycobacterium tuberculosis a K. leprae mohou unikhout z fagolysosomu a množit se v cytoplasmě.

Patogenetické důsledky imunitní odpovědi na bakterální infekci:
	V některých případech není nemoc způsobena bakteriálním patogenem ale imunitní odpovědí na infekci. Endotoxiny gramnegativních bakterií aktivují makrofágy, což vede k uvolnění vysokých hladin IL-1 a TNFa. Tyto lymfokiny mohou způsobit fatální bakteriální septický šok. Enterotoxiny Staphylococcus aureus fungují jako superantigeny a aktivují velké množství TH buněk. Uvolněné cytokiny jsou zodpovědné za řadu příznaků, stafylokokově otravy potravinami.
	Schopnost některých bakterií přežívat ve fagocytech vede k chronické aktivaci TDTH buněk a k destrukci tkáně DTH reakcí (mykobakteria).

Záškrt (Corynebacterium diphteriae):
	Je prototypovou bakteriální nemocí vyvolanou sekrecí bakteriálního exotoxinu. Imunita může být vyvolána imunizací toxoiem.
	Přirozená infekce bacily záškrtu se vyskytuje pouze u lidí. Přenáší se kapénkami a mikrob kolonizuje nasofaringeální trakt. Destrukce tkáně je způsobena exotoxinem, což vede k tvorbě pseudomembrány tvořené fibrinem, bílými krvinkami a mrtvými epiteliemi. Vznik pseudomembrány může vést k udušeni. Kromě toho působí exotoxin poškození myokardu a neurologické změny. Toxin je kódován genem neseným fágem b. Pouze kmeny C. diphteriae ve stavu lysogenie (DNA profága beta perzistuje v bakteriální buňce) mohou produkovat exotoxin. Toxin se skládá ze dvou fragmentů, z nichž fragment B se váže na gangliosidový receptor na buňce a fragment A inhibuje buněčnou proteosyntezu.
	Difterický toxoid se připravuje inaktivací toxinu formalínem. Imunizace toxoidem vyvolá tvorbu Ab, které neutralizují aktivitu toxinu. Imunita trvá nejméně 10 let.

Lymská choroba (Borrelia burqdorferi):
	B.burgdorferi je gramnegativní spirocheta přenášená klíšťaty. Začíná typickou vyrážkou (erythema chronicum migrans), bolestmi hlavy a pokračuje záněty kloubů a někdy neurologickými komplikacemi. Infikovaní lidé často tvoří Ab proti Ag bičíku spirochet. Avšak tyto Ab nepřenášejí ochranu a zřejmě přispívají k patogenéze infekce. Imunní komplexy se spirochetovými antigeny zřejmě vyvolávají hypersenzitivní reakci typu III. Ukládání těchto komplexů v místě sání klíštěte vede k chrakteristickému zarudnutí, ukládání komplexů v kloubech vyvolává artritidu. Předpokládá se též úloha IL-l v patogenéze lymské boreliózy. Buněčná stěna borelií obsahuje endotoxin, který indukuje produkci IL-1 makrofágy. Experimentálně bylo prokázáno, že IL-1. může vyvolat většinu příznaků lymské nemoci.

Protozoární infekce:
	Patogenní prvoci mohou být zasaženi humtorálními protilátkaimi ve stádiích, která se vyskytují volně v krvi a buněčnými mechanismy, pokud se množí intracelulárně.

Malárie:
	Je v současné době jedna z nejdůležitějších nemocí na světě. Podle odhadů je infikováno 600 milionů lidí a tato nemoc působí 1-2 miliony úmrtí ročně. Malárii způsobují prvoci rodu Plasmodium, z nichž nejdůležitější je P. falciparum přenášené komáry rodu llnophel es.
	Samička komára nasaje při sání krve gametocyty Plasmodií z infikovaného jedince(obr.8) samčí a samiččí gametocyty fúzují v komářím střevě na zygotu. Zygota se množí a diferencuje na ve slinných žlázách. Toto stadium je pokryto 45kDa proteinem nazvaným cirkumspozoitovaný (CS)  antigen. Člověk se infikuje sporozoity při sání komára. Během 30 min. sporozoidy migrují z krve do jater a infikují hepatocyty. Zde probíhá intenzivní množení a diferenciace na merozoity Jeden sporozoit dává vznik 5000-10000 merozoitům. Uvolněné merozoity infikují erytrocyty a způsobují patologické příznaky malárie. V krvinkách se merozoity množí a napadali další erytrocyty. Nakonec se některé diferencují na gametocyty a cyklus se uzavírá. Infikovaní jedinci jsou slabí, anemičtí a mají splenomegalii. Velké množství merozoitů může blokovat kapiláry a způsobovat bolesti hlavy, selhání ledvin a nebo poškození mozku.
	
V endemických oblastech je imunitní odpověď na malárii slabá. Nejslabší je u dětí mladších 14 let a v některých oblastech dosahuje úmrtnost dětí 50%. Ani u dospělých není imunita dostatečná a většina lidí v endemických oblastech je celoživotně infikována. Vývoj plasmodií zahrnující několik stadií vede ke kontinuálním antigenním změnám, se kterými se setkává imunitní systém. Intracelulární fáze životního cyklu snižují stupeň aktivace imunitního systému. Nejdostupnější stadium – sporozoit - cirkuluje v krvi pouze 30 minut, což neposkytuje dost času pro imunitní aktivaci Navíc sporozoity mohou odhazovat svůj CS antigen a tím činit příslušné Ab neúčinné.
	Na experimentálních modelech byla úspěšně vyzkoušena vakcína z ozářených sporozoitů. Avšak tato vakcína není z hlediska obtížnosti přípravy použitelná pro imunizaci milionů lidí. Je proto snaha identifikovat imunodominantní B a T epitopy na různých stadiích plasmodií a připravit syntetické peptidové vakcíny obsahující tyto epitopy. Imunodominantní B epitop CS antigenu byl skutečně objeven a zahrnuje 4 aminokyseliny ve třech opakováních. Imunizace tímto peptidem navázaným na tetanický toxoid však nezajišťovala vznik specifických paměťových T buněk. Počítačovou analýzou byla v CS antigenu nalezena sekvence s nejvyšším amfifatichým indexem a příslušný peptid byl konjugován s imunodomínantním B epitopem. Imunizace tímto konjugátem indukovala vysoké titry Ab avšak pouze u určitých inbredních kmenů myší, což ukazuje na závislost na haplotypu MHC II antigenů při prezentaci CS peptidu TH buňkám.
	Na základě specifického odstranění CD4+ nebo CD8+ buněk z experimentálních zvířat bylo prokázáno, že v imunitě proti malárii hrají významnou úlohu CTL, které zřejmě rozpoznávají sporozoitové antigeny prezentované MHC I molekulami na infikovaných hepatocytech.

Onemocnění způsobená parazitickými červy::
I když jsou červi přístupnější imunitnímu systému než prvoci, jejich počet v hostiteli je většinou malý a proto poskytují jen malý impuls pro imunitní systém.

Schistosamiása:
	Různými druhy schistosom je infikováno podle odhadů více než 300 milionů lidí. Onemocnění je charakteristické celkovou slabostí a postižením urogenitálního nebo gastrointestinálního traktu, které je někdy fatální.
	Člověka infikují volně plovoucí infekční larvy - cerkárie, které opouštějí infikovaného plže v množství 300-3000 za den. Cerkárie pronikají kůží, a transformují se na shistosomuly.Ty vstupují do kapilár a migrují do plic; pak do jater a nakonec do venózních systémů vnitřních orgánů. Schistosomuly zde dozrávají na samčí a samiččí dospělé červy. Oplozené samičky produkují nejméně 300 vajíček za den. Vajíčka se močí nebo obsahem střev dostávají ven a ve vodním prostředí se z nich vyvíjejí obrvená miracidia,. která infikují mezihostitele - vodní plže.
	Většina příznaků schistosomiázy je vyvolána vajíčky. Nejméně polovina vajíček zůstává v hostiteli a invaduje střevní stěnu játra nebo močový měchýř a vyvolává hemoragie. Vyvíjí se chronický stav kdy vajíčka indukuji DTH reakci vedoucí k tvorbě velkých granulomů, Tyto granulomy mohou bránit přítoku krve do jater a močového měchýře. Imunitní odpověď většinou není schopna eliminovat dospělé červy, kteří mohou v člověku přežívat až 20 let. Nejcitlivější k postižení imunitními mechanismy jsou schistosomuly, které však diky své pohyblivosti unikají lokálním zánětlivým buňkám. Dospělí červi snižují expresi Ag na své membráně a uzavírají se do glykolipidového a glykoproteinového obalu tvořeného hostitelem a maskujícího vlastní Ag červa. Na povrchu červa byly prokázány i hostitelské MHC antigeny Infekce schistosomami vyvolá humorální odpověď charakteristickou produkcí IgE Ab, lokálním zvýšením počtu žírných buněk, jejich degranulací a zvýšením počtu eosinofilů. Eosinofily s Fcg a Fce receptory se vážou na parazity obalené protilátkami a účastni se na protilátkách závislé buněčné cytotoxicity (ADCC). V imunitní odpovědi hrají významnou úlohu cytokiny produkované TH2 buňkami IL-4 indukuje přesmyk na produkci IgE, IL-5 indukuje diferenciaci eosinolilů, IL-3 zvyšuje lokální počty žírných buněk (obr.9).
	Experimenty na myších však ukázaly, že účinným mechanismem v imunitě proti schistosomóze je zřejmě DTH - odpověď., která je právě TH2 buňkami inhibována. Zdá se, že právě indukce TH2 imunitní odpovědi schistosomami je mechanismem, který jim umožňuje přežít.